NAZISTERNA
En varning från historien
Ett land led mer än något annat under nazisterna - Polen.
Nästan var femte polack dog under andra världskriget.
Här genomfördes en av historiens mest brutala etniska rensningar.
En av hjärnorna bakom denna policy bodde här, på ett stort gods-
- i västra Polen.
Han hette Arthur Greiser.
Till och med Greisers namn fick folk att darra-
- för alla visste vem han var.
Han tänkte bara på sig själv och ansåg sig nästan vara en gud.
Arthur Greisers hushållerska 1942-1945
Det var det intryck man fick och han var verkligen fruktansvärt arrogant.
Han hyste ett stort förakt för polackerna.
1946 ställdes Greiser inför rätta för krigsförbrytelser.
Han såg sorglig ut.
Han hävdade att han fallit offer för Hitlers policy-
- och att han endast var syndabock för sin herres brott.
Greiser, som andra ledande nazister-
- hävdade att han bara hade följt order.
Men han ljög.
När Arthur Greiser satt i salongen i sitt palats med 60 rum-
- hade han självständighet och makt som en mäktig feodalbaron.
Detta är berättelsen om de första 20 månaderna av ockupationen-
- då män som Greiser försökte göra Polen till en perfekt nazistat.
DEN VILDA ÖSTERN
Tyskarna invaderade Polen den 1 september 1939.
På fem veckor hade den polska armén krossats.
Hitlers popularitet sköt i höjden.
Tyska soldater såg honom som det militära geni som sett till-
- att de kunde återvinna allt de förlorat efter första världskriget.
Tyskland var en supermakt, och det var Hitlers förtjänst.
Hitler avslöjade sin vision för Polen:
En fundamental omstrukturering av landet enligt nazisternas rasteori.
I augusti 1939 kom Hitler och Stalin överens om att dela på Polen.
Nazisterna skapade tre nya distrikt i sin del av Polen.
Hitler ville att två av dem, Warthegau under Arthur Greiser-
- och Västpreussen under Albert Forster, skulle bli etniskt rensade-
- och införlivade i Tyskland.
I en typiskt oklar order sa Hitler att Forster och Greiser-
- skulle germanisera distrikten, men han frågade aldrig om deras metoder.
En central del av germaniseringen var att dela in befolkningen-
- enligt utseende, språk och attityd.
En grupp kunde germaniseras direkt. Det var de etniska tyskar-
- som hade bott i de delar av Polen som var tyska före 1:a världskriget.
De välkomnade den tyska armén som deras frälsare.
Det var en känsla av stor glädje-
- när vi förstod att den polska armén var i oordnad reträtt.
Etnisk tysk boende i Polen 1928-1945
Vi var väldigt glada över att Posen så snabbt skulle bli tyskt.
Det var väldigt imponerande, och vi trodde-
- att det snart skulle finnas ett nytt Stortyskland-
- med uråldriga gränser.
Det skulle bli oövervinnligt, enormt, rikt och verkligt praktfullt.
Charles Bleeker Kohlsaat bodde med sin familj på stora egendomar-
- i Greisers provins.
Nazisterna bytte namn på området till Bleekersdorf efter familjen.
Den vanliga befolkningen i Polen ansågs helt enkelt vara smutsig-
- och helt och hållet kulturbefriad.
Det var så man såg på det.
Nazisterna ansåg att tyskarna var rasmässigt överlägsna polackerna.
Polacker som inte ansågs germanska kunde skickas till ett annat distrikt-
- eller godtyckligt arresteras.
Polacker som tilläts stanna i de tyska områden behandlades som slavar.
Nazisterna uppmuntrade tyskarna att göra upp med gamla grannar.
I fånglägren ställs mordiska polackgäng-
- öga mot öga med illa behandlade tyskar.
Dessa oskyldiga människor... Jag såg med egna ögon-
- hur 20 män som jag kände väl blev skjutna.
Greisers mål var att få så många polacker som möjligt att lida.
Han berövade dem hoppet om att något skulle kunna förändras-
- och fick det att verka som att han skulle regera här för alltid.
I nazistkungadömet Polen kunde SS göra precis vad de ville-
- vilket en tysk soldat fick bevittna:
Hundratals såg på när SS Germanias orkester spelade.
Tysk armésoldat 1939-1945
Sju eller åtta personer hängde från galgar.
Deras fötter var hopbundna och det hängde stenar från dem.
Händerna var bundna bakom ryggen.
De sänktes ned undan för undan så att de skulle dö en långsam död.
Deras tungor hängde ut. Personerna var alldeles gröna och blå.
Jag visste inte var jag befann mig. Var detta verkligheten?
Det var så hemskt att det knappt går att beskriva.
De spelade bara musik för att folk skrek så högt.
Som tysk kan jag bara säga att jag skämdes för allt som hände.
Jag kände mig inte längre tysk. Jag sa till mig själv:
"Jag är inte längre tysk, för det de gör är så fruktansvärt."
Nej, vi tvivlade fortfarande inte-
- men vi förfärades över hur Tredje rikets vasaller betedde sig.
Folk sa, "den store Adolf Hitler kan inte känna till vad hans folk gör"-
- "för han skulle aldrig tillåta det".
Vissa tyska officerare förskräcktes av grymheten.
En generals klagomål nådde Hitler.
Führerns militäradjutant skrev ned Hitlers reaktion.
"Hitler framför grav kritik mot den barnsliga attityden i ledarskapet."
"Man kan inte föra krig med Frälsningsarmémetoder."
Hitler må ha haft en vision för Polen, men han ansåg också-
- att män som Greiser skulle styra sina områden som de ville-
- vilket innebar olika styre.
Greisers rival och granne, Albert Forster-
- som styrde Danzig/Västpreussen, genomförde den etniska rensningen-
- på ett helt annat sätt.
Albert Forster, som visserligen var en hängiven nazist-
- var inte en sträng rasteorianhängare.
Han ansåg att det var bättre ju snabbare det gick att germanisera.
Han förklarade helt enkelt hela grupper polacker för tyskar-
- utan att undersöka etniskt ursprung.
De försökte germanisera oss.
Germaniserad polack 1940
Enligt det jag hört accepterade ca 80 % av Bydgoszcz befolkning-
- germaniseringen när Forster erbjöd det:
"Om ni vill vara lojala, skriv på germaniseringslistan."
Romuald Pilaczynskis farbror bodde i Posen där Arthur Greiser styrde.
Hans familj mötte ett annat öde.
Min farbror från Posen erbjöds inte germaniseringslistan-
- utan deporterades till de ockuperade områdena-
- medan vi i Bydgoszczregionen, 13 mil norrut, erbjöds listan.
Romuald Pilaczynskis farbror var, enligt Arthur Greiser, polack-
- medan Romuald, enligt Albert Forster, var tysk.
Han och hans familj deporterades inte, och han kunde utbilda sig-
- men han kände sig inte tysk.
Inget dokument kan förändra en polacks själ-
- trots att vi tvingades närvara vid Hitlerjugend-möten
Det var väldigt komplicerat att tänka så-
- men det är svårt att hitta tydliga tankar i nazisternas politik.
Det är vad jag anser.
Albert Forster ansåg att han handlade enligt Hitlers riktlinjer.
Hans granne, den fanatiske rasisten Arthur Greiser, var rasande.
Greiser skrev och klagade hos sin mentor Heinrich Himmler-
- som var ledare för SS.
"Jag söker inte billiga framgångar genom att germanisera folk-"
"-som inte tydligt kan bevisa sin tyska härkomst."
"Som jag ofta talat med dig om hotas min etniska politik-"
"-av den som används i Danzig/Västpreussen-"
"-eftersom den politiken kan uppfattas som mer framgångsrik."
Precis som Greiser var Himmler hängiven rasteorin.
Han trodde att det var vetenskapligt möjligt att urskilja en germansk ras.
Forster hade hörts skämta att "om man ser ut som Himmler"-
- "borde man inte prata så mycket om rasidén".
När Himmler hörde att Forster massgermaniserade folk skrev han-
- att han bara skulle germanisera folk efter noggrann etnisk undersökning-
- och han poängterade:
"Som gammal nationalsocialist vet du att en enda droppe oäkta blod-"
"-som kommer in i någons ådror aldrig kan avlägsnas."
Men Forster oroades inte av Himmlers hotfulla brev.
Som gauleiter, eller distriktsledare, hade han direktkontakt med Hitler-
- och han trodde att Hitler skulle låta honom styra som han ville.
Han hade rätt. Hitler la sig aldrig i och Forster ändrade inte sin policy.
Arthur Greiser hade fler problem.
Hösten '39 började hundratusentals etniska tyskar anlända till Polen.
Enligt avtal mellan Hitler och Stalin tilläts de lämna grannländerna-
- och "komma hem" till Riket.
Greiser var tvungen att hitta hem åt dessa etniska tyskar.
Propagandafilmer visar hur etniska tyskar välkomnas med öppna armar-
- av den inhemska tyska befolkningen i Polen.
Verkligheten kunde vara en helt annan.
Jag minns ny-kolonisatörerna tydligt-
- särskilt dem från Volynien.
Vi var inte alls förtjusta i dem. Åtminstone var inte min familj det.
De flesta talade väldigt dålig tyska.
De hade en hemsk brytning som ingen kunde förstå.
Vi såg dem nästan som polacker, särskilt då de hade polska namn.
En familj hette Kolodowicz.
Men många nykomlingar blev lika besvikna som de lokala tyskarna.
De trodde att de skulle till Tyskland, vilket nazisterna ansåg att de var i.
Det berodde så klart på hur man definierade Tyskland.
De sa, "hem till Riket", vilket vi självfallet trodde var Tyskland.
Så det var en chock att komma till Polen.
Balttysk Nykolonisatör i Polen 1939
Vi skulle till Warthegau som redan var germaniserat.
De sa att dessa f.d. tyska territorier nu tillhörde oss.
Sådana var Nazitysklands paroller.
Även det var en chock.
Vi placerades i transitläger.
Det var gamla skolor med halm på golvet.
Där sov vi, män och kvinnor tillsammans.
Alla delade på ett enda tvättfat.
Sådana förhållanden efter en så lång resa-
- gjorde att man blev nedslagen.
Nykomlingarna behövde fast boende.
I Greiser distrikt löstes detlätt.
Polska familjer, som Jeziorkowskas, fick helt enkelt ett nattligt besök.
Det var sent på kvällen, den 8 november 1939.
Vi skulle just gå och lägga oss.
Deporterad polack 1939
Plötsligt tittade min mor ut genom fönstret och skrek, "tyskar!".
Bussar och andra militärfordon stannade utanför-
- och strax därefter bankade tyskarna på dörren.
De rusade in i rummet, in i köket... De var överallt.
De beordrade oss att göra oss i ordning och gå ut.
Det blev självklart kaos. Gråtande, skrikande.
Barnen sov nästan, och plötsligt kom allt oväsen och skrikande.
Tyskarna knuffade oss. De slog far i ansiktet.
Vi var så rädda och vi grät.
Jag var skärrad och min lillebror som var väldigt känslig började kräkas.
Det påverkade honom mer än mig. Han var två år yngre.
Där nere var det en folksamling.
Tyskarna kastade ut oss på gatan-
- och satte oss i fordon.
Mer skrikande, mer gråtande. Fruktansvärd förtvivlan.
Och så fördes vi bort, men vi visste inte vart.
Det var fruktansvärt. Det är omöjligt att beskriva det.
Det är fortfarande svårt att tänka på det.
Nazisterna delade ut egendomarna de hade stulit till nykomlingarna.
Varje familjeöverhuvud fick en nyckel, en karta-
- och information om att gå och leta upp sin nya lägenhet.
Propagandafilmer visar de fantastiska, nya bostäderna.
För Eigis var det inte alls så.
Vi öppnade dörren med nyckeln-
- och klev in i ett rum som var mörkt.
Jag tror att persiennerna var neddragna.
Det var ett mörkt rum som var en enda röra.
Kaos härskade i det rummet.
Man insåg att folket hade drivits bort väldigt hastigt.
Vi var verkligen rädda.
Jag vet inte riktigt varför, men jag tror att vi var rädda för dem-
- som hade blivit så grymt bortdrivna.
Vi kanske var rädda för att de skulle hämnas.
Nykomlingarna hade nu hem att bo i, men de hade inga jobb.
Även detlöstes snabbt.
Innan resan till Greisers Warthegau hade Irma Eigis far drivit ett hotell-
- och en restaurang.
De sa: "Om ni vill ha en restaurang-"
"-så får ni gå genom staden och försöka hitta en."
Så vi tre gick för att titta på restauranger.
De flesta restaurangerna hade redan övertagits av tyskar. Vi var sena.
Rikets tyskar och de baltiska tyskarna hade tagit de bästa restaurangerna.
Irmas far hittade till sist en restaurang som ägdes av polacker.
Han informerade nazisterna som stal den åt honom.
Jag måste vända på frågan och fråga hur du skulle känna dig-
- om du var tvungen att ta något från någon annan.
Om man har någon medkänsla för andra människor-
- och kärlek till andra människor-
- så känns det väldigt onaturligt.
Det är något fruktansvärt. Det borde inte hända.
På den polska landsbygden kunde avhysningarna vara ännu värre.
Här kunde hela byar ryckas upp med rötterna.
En natt, sommaren 1940, kom nazisterna till Odrawacz-
- en isolerad by i hjärtat av Greisers Warthegau.
De tänkte föra bort alla invånare i byn klockan tre på morgonen.
Franz Jagemann var tolk hos styrkorna som genomförde aktionen.
Vi körde ända fram till byn.
Tysk armétolk 1940
Ett särskilt obehagligt minne är av en SS-man från Övre Schlesien-
- som också talade polska, vilket innebar att vi tolkar var överflödiga.
Han betedde sig som en bärsärk eller rövarhövding.
Han skrek åt byborna, drev ihop dem och använde våld.
Folk blev slagna och sparkade så att de blödde.
Vittne till polska deportationer 1940
De omringade gården, lastade alla på en kärra-
- och mitt i natten körde de iväg dem.
På eftermiddagen kom de med dessa tyskar.
Franz Jagemann förfärades av grymheten och varnade senare-
- andra polska byar, men han fortsatte ändå som tolk.
Självklart. Jag var där för att hjälpa till med-
- vad vi idag kallar etnisk rensning.
Det är en eufemism för att driva bort en hel befolkning.
Jag vet inte om det var medvetet eller omedvetet handlande-
- men jag var tvungen att varna dem.
Det var det enda jag kunde göra. Det fanns inget annat.
Förlåt mig.
Innan kriget började fanns det mängder av tyskar här i byarna.
Vi gick i samma skolor, vi studerade ihop.
När kriget började betedde de sig som gudar.
De kunde döda en och skratta åt det.
På lite mer än ett år i Greisers Warthegau-
- drevs 700 000 polacker från sina hem.
Greiser skickade många till den del av Polen han ansåg vara-
- nazisternas rassoptunna - general- guvernementet under Hans Frank.
Förhållandena var fruktansvärda. Vagnarna kändes som djurvagnar.
Det var mörkt, smutsigt och det fanns inget att äta.
Folk började skrika inne i vagnen.
Det fanns bara ett litet fönster där luft kunde komma in.
Mörkret och tågets krängande... Det var fasansfullt.
Vi åkte så i ungefär åtta eller tio dagar-
- innan vi nådde vår destination - Gorlice.
Familjen Jeziorkowska slängdes helt enkelt av tåget när det var framme.
På våren 1940 skickade Greiser 15 000 polacker i månaden-
- till generalguvernementet.
Högre tjänsteman Generalguvernementet 1929-1940
Natt efter natt anlände tåg med evakuerade till generalguvernementet.
Folk kastades av tåget på torget, på järnvägsstationen och överallt-
- och ingen brydde sig om dem.
Vi fick ett telefonsamtal från distriktsofficeren.
Han sa att han inte visste vad han skulle göra längre.
"Flera hundra till har anlänt."
"Jag har ingenstans att inhysa dem och ingen mat."
De oanmälda deporteringarna från Greisers distrikt-
- gjorde Hans Frank rasande.
Denne älskare av italiensk opera hade ett landställe utanför Kraków.
Det var ett palats han hade tagit från en polsk prins.
När jag tänker på Frank-
- måste jag säga att han var en tragikomisk figur.
Frank var mycket intelligent.
Han var en skicklig musiker - pianist.
Det var väldigt viktigt för Frank hur han uppfattades.
Han kallades hånfullt för "Kungen av Polen".
Hans Frank var stolt över sin långa bekantskap med Hitler-
- vilken kännetecknades av Franks lismande.
Nationalsocialismen har blivit utgångspunkten-
- kärnan och målet för nationalsocialistiskt rättstänkande.
När jag välkomnar dig, min Führer-
- måste jag säga, som en av dina äldsta kamrater-
- att på grund av din relation till det tyska folket-
- har för första gången i historien uttrycket, "kärlek till Führern"-
- blivit ett rättsbegrepp.
Frank trodde att sådan förnedring av nazisternas sak var till hans fördel-
- men den gången visade Himmler att han kunde hantera Hitler-
- och att timing kunde betyda allt.
"Generalguvernementet bör förbli en rassoptipp", skrev han i ett PM.
Han gav det till Hitler när Führern var i ettlyckorus i maj 1940-
- tack vare framgång mot Frankrike.
Hitler diskuterade det med Himmler, och Himmler skrev att Hitler ansåg-
- att PM:et var "mycket bra och korrekt".
I ett typexempel på hur viktiga beslut kunde fattas i Tredje riket-
- skrev Hitler aldrig själv ned sin egen syn på saken.
Himmler hade vunnit slaget.
Endast beväpnad med en nickning från Hitler kunde han låta Greiser-
- fortsätta att deportera polacker till Hans Frank.
Hans Frank hanterade besvikelsen på sitt sedvanliga sätt.
Han lät sina underlydande tro att han stod bakom Hitlers beslut-
- och att han inte alls hade förlorat.
Himmlers seger såg till att kaos fortsatte att härska i Polen-
- och inte ens de etniska tyskarna slapp grym behandling.
Senare under ockupationen vägrade några etniskt tyska bönder-
- att förflyttas, eftersom de led av hemlängtan.
Dr Fritz Arlt hjälpte till att lösa problemet.
I vår intervju framhåller dr Arlt att han försökte hjälpa befolkningen.
Men det här brevet gällande dessa bönder visar en annan sida.
På det står signaturen "Dr A", för dr Arlt.
Vi påminde honom om dess existens.
Jaha, vad ska jag göra nu? Fråga på.
Enligt brevet bör ledarna för de etniskt tyska bönderna skickas till-
- ett koncentrationsläger.
Vad trodde du att ett koncentrationsläger var-
- när du skrev att de borde skickas dit?
Vad jag trodde att de var? Precis vad det låter som.
Ett läger där personer som på något sätt-
- hotar lag och ordning skulle koncentreras.
Tänkte du att det kanske var ett väl hårt straff?
Jag är ledsen, men de visste att de kunde förvänta sig det.
Jag vet inte. Jag var ingen lägerföreståndare.
Dr Arlt gick med i nazistpartiet 1932.
Skäms han nu för att han gjorde det?
Jag skäms inte för att jag blev nationalsocialist.
Jag gick med efter att noggrant ha övervägt situationen.
Men det var en annan grupp som skulle lida mest i Polen.
De tre miljoner polska judarna.
I början av ockupationen samlade nazisterna ihop polska judar-
- och transporterade dem till getton i de stora städerna.
Nazisterna hade inte bestämt vad judarnas slutgiltiga öde skulle bli.
Det största gettot i Greisers distrikt låg i Lódz.
På våren 1940 beordrades 160 000 polska judar-
- att samlas i ett getto som var ungefär 5 kvadratkilometer stort.
Fånge i Lódzgettot 1940-1944
Det fanns inga lägenheter. Folk visste inte vart de skulle ta vägen.
På vintern var det många som satt på sina ryggsäckar i snön-
- med sina barn, med sina familjer, med sina föräldrar-
- och väntade på att tilldelas ett rum, inte ens en lägenhet.
Det var inte lätt.
Efter några veckor stängde nazisterna in judarna i gettot-
- bakom taggtråd.
För att inte svälta ihjäl tvingades judarna köpa mat till ockerpriser-
- antingen från nazisterna eller från lokalbefolkningen.
Etniskt tysk butiksinnehavare Lódz 1940-1941
Att för mig som affärsman se dessa människors svåra situation...
De kunde ju inte äta en ring.
Om de fick lite bröd för den kunde de överleva i ett par dagar.
Så ser jag på saken. Judarna var helt enkelt tvungna att göra det.
Både tyskar och polacker tjänade på det.
Eugen Zielke var en etnisk tysk som bodde i Lódz.
Hans familj ägde en matbutik, och några av hans släktingar-
- pressade judar på pengar, vilket även han tjänade på.
Om jag kunde få något för 100 mark och det var värt 5000 mark-
- vore jag dum om jag inte köpte det.
Sånt är livet.
Man kan säga att du blev rik på andras olycka och på bristen i gettot.
Ja, det kan man säga.
Polackerna tjänade på det, tyskarna tjänade på det, alla tjänade på det.
Vissa fick guld och silver, andra fick mat för att överleva.
Sånt är livet, som jag redan har sagt.
Det rådde svält. Ransonerna var svältransoner.
Jag åt till exempel inte mer än två skivor bröd om dagen.
En gång sa min make, "bara två brödskivor, och så tunna?"
Jag sa, "jag behöver inte mer".
Judarna bakom taggtråden började med köpa mat för sina pengar.
Sedan sålde de smycken, prydnads- föremål och t.o.m. sina kläder.
När de inte hade något kvar att sälja började de svälta.
Och när du såg dessa benrangel-
- som strök längs med väggarna-
- och såg hur de föstes ihop, kände du då någon medömkan?
Självklart, men jag kunde inget göra.
Om man blev sedd med dem riskerade man att dö med dem.
Så är det...
Här hade den ambitiöse nazist som drev Lódzgettot sitt kontor.
Han var en f. d. kaffeimportör från Bremen vid namn Hans Biebow.
Han kunde göra vad han ville i gettot.
Till och med försöka sig på våldtäkt och mord.
Hon serverade honom kaffe, och när han såg den vackra flickan-
- tafsade han på henne.
Flickan hade aldrig sett en tysk man.
Hon hade sett tyskar på avstånd, men inte på så nära håll-
- och hon ville inte.
Hon var en ung flicka och hon gjorde motstånd.
Så han rev av henne klänningen.
Troligtvis hände inget, för hon sprang därifrån-
- så han sköt mot henne och träffade.
Hon blödde ymnigt. Hon gick tillbaka till sitt rum och la sig där.
Det var fruktansvärt.
Biebow började komma upp sig genom att pressa judarna på pengar.
Men i början av sommaren 1940 började dödssiffran i gettot stiga.
Offren ligger begravda på den judiska kyrkogården i Lódzgettot.
Nazisterna i området diskuterade hetsigt vad de skulle göra.
Biebows andreman tyckte att tyskarna skulle låta alla judar dö.
Men Biebow visste att han då inte kunde utnyttja dem längre-
- så han kom på lösningen.
Judarna blev slavarbetare.
De tillverkade varor som kunde bytas mot mat
Biebow tjänade ännu mer pengar, men han insåg att han var tvungen-
- att dela med sig av vinsten, särskilt till sin chef - Arthur Greiser.
Biebow tog för givet-
- att om han kom med gåvor till högt uppsatta personer-
- skulle han tillåtas att fortsätta driva gettot-
- och han skulle fortsätta vara herre över liv och död.
En gång fick jag höra att Biebow hade åkt för att besöka Greiser-
- med en stor resväska full av saker.
Vid slutet av vägen, som byggts av slavar, levde Arthur Greiser i lyx-
- i ett palats som också byggts genom polackernas lidande.
Greiser var inte ett offer, utan den som tjänade mest på Hitlers politik.
Han lydde inte bara order, utan tolkade Hitlers luddiga instruktioner-
- på ett sätt som han tjänade så mycket som möjligt på.
Han var inte bara en syndabock, utan valde att vara en tjuv och mördare.
Under de första 20 månaderna av ockupationen-
- hade nazisterna visat att de hörde till världens grymmaste erövrare.
Men det skulle bli ännu värre.
Daniel Dahlberg FilmTextarna AB, 2008